Александър Пушкин
Песен за Мъдри Олег

Превод от руски: Стоян Бакърджиев, —

chitanka.info

Днес Мъдри Олег се приготвя за бой

с безумните, страшни хазари.

И всички села, и нивята им той

обрече на меч и пожари.

С доспехи и щит цариградски в ръка,

той язди начело на свойта войска.

Магьосник го среща край тъмния лес

и пламък в очите му свети.

Той, жрец на Перун, би посочил и днес

незнайните бъдни завети —

в молитви, в гадания минал цял век.

И спира пред стареца Мъдри Олег.

„Любимецо божи, кажи ми сега

какво ми отрежда съдбата!

За радост на злите съседи, кога

ще бъда погребан в земята?

Кажи ми, открий ми, не бой се от мен!

Ще бъдеш ти с прелестен кон награден!“

„Ненужно е! Влъхви пред княжески лик

съвсем не изпитват тревога.

Те имат правдив и свободен език

и той е съюзник на бога.

Годините бъдни в мъгла се таят,

но те на челото ти ясно личат.

Сега запомни всички мои слова:

теб радва те бойната слава.

С победи познават те много царства

и Цариград теб те познава.

Покорни на теб са земи и вълни,

врагът затова ти завижда — помни!

И вятър, и буря, и морска мъгла

ти винаги срещаш спокоен;

и прашка, и меч, и кинжал, и стрела

щадят победителя-воин.

Не е наранявана твоята гръд —

незрими очи над могъщия бдят.

Не плаши се конят ти в битките зли —

той чувствува волята твоя

и ту не потрепва под вражи стрели,

ту втурва се вихрено в боя.

И в студ, и в кланета се носи в степта…

Но той ще докара при тебе смъртта!“

Олег се усмихва, но свежда чело

и дълго стои начумерен.

И мълком, с ръка върху свойто седло,

той слиза от коня си верен.

С прощална десница, потънал във скръб,

по шията гали другаря си скъп.

„Прости, мой слуга, мой другарю злочест,

дойде за раздялата време!

Почивай си, няма да стъпя от днес

със крак в позлатеното стреме.

Прости ми сега, не бъди огорчен!

Момци, отведете го вече от мен!

С килим го покрийте и не на война,

а в моите ливади вървете!

Хранете го само с отбрани зърна

и с бистра вода го поете!“

Момците заминаха с коня — завчас

доведоха друг на могъщия княз.

Сам Мъдри Олег с храбреците си пак

пирува под звън на стакани.

Косите им греят — тъй утринен сняг

блести по далечни балкани.

Припомнят си много отколешни дни

и битки победни, и славни войни.

„Къде е другарят ми? — казва Олег. —

Без мене не е ли печален?

Все тъй ли е здрав и подвижен, и лек?

Все тъй ли е буен, разпален?“

И чува: отдавна починал е той,

на хълм каменлив спи във вечен покой.

Олег се замисля и свежда глава:

„Магьоснико, как да забравя?!

Ти зле ме измами с лъжливи слова.

Защо те послушах тогава?

До днес бих препускал на коня си лек…

И костите иска да види Олег.“

И ето че князът се спуска на път

с княз Игор и старите гости.

И виждат — на хълма, край Днепър отвъд

лежат благородните кости.

И мие ги дъжд, и посипва ги прах,

а вятър полюшва тревата над тях.

И стъпил на черепа с тихи слова

продума: „Спи, друже сърдечен!

Спи — твоят стопанин по-дълго живя.

На помен, не много далечен,

ти няма посечен от меч да лежиш,

с кръвта си праха ми не ще напоиш!

Тъй значи — пред гибел ужасна стоя!

Тя в твоите кости е скрита!“

Внезапно от черепа черна змия

се стрелна, просъска сърдита;

обви като лента нозете му тя

и князът извика, усетил смъртта.

За помен на княза стакани блестят —

припомнят си днес гибелта му.

Княз Игор и Олга на хълма седят;

шуми празненството голямо,

бойците си спомнят отколешни дни

и битки победни, и славни войни.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.